HJERTE AV GLASS
Jeg ser ut i det fjerne, helt til verdens ende.
Og før dagen er omme, kommer slutten.
Først styrter tiden sammen, og så jorden.
Skyene raser forbi, jorden koker. Det er tegnet.
Det er begynnelsen på slutten.
Verdens kant raser sammen. Alt raser sammen.
Det styrter ned og faller, og styrter og styrter.
Jeg ser ned i styrtfloden. Den suger og drar i meg.
Den suger meg ned. Jeg begynner å falle.
Jeg faller. Det svimler for øynene på meg.
Nå ser jeg rett på et punkt i vannet som styrter ned.
Jeg leter etter et punkt som jeg kan feste blikket på.
Jeg blir lett. Lettere og lettere.
Alt blir lett. Jeg flyr opp.
Opp fra det nedstyrtede og flyvende stiger et nytt land.
Lik det sunkne Atlantis dukker jorden opp fra vannet.
Jeg ser en ny jord.
Kom hit. Det er ikke farlig.
Kom hit, sa jeg jo.
Kjempen har øyne store som møllehjul.
Fingrer...
av greiner.
Og en klippeblokk som nese.
I byen er de redde. Rup sa at han hadde sett en kjempe.
Kjempenes tid har kommet tilbake. - Kjempen bryter av treet.
Han slår i hjel kveget vårt, og river ut tarmene våre når han ser oss.
Han spiser opp hjernene våre.
Hils Rup og si at det ikke fins noen kjempe.
Neste gang må han tenke på hvordan solen står.
Solen stod lavt, og kjempen var bare skyggen av en dverg.
Hvis ingenting endres, tror dere at det er hell.
Men jeg ser en ild.
Og jeg ser glasshytta.
Og en ting til vil jeg si. Se opp på begge broene.
Straks går det en løgner over den ene og en tyv over den andre.
I morgen er du uansett død, Ascherl.
Og jeg sover av meg rusen på din døde kropp.
Gi Wudy en øl til, vert.
Jeg sover på din døde kropp.
Hias har sagt at jeg kommer til å sove på din døde kropp.
Hias kan se inn i framtida.
Forutsatt at vi sover i høyet.
Og så må jeg falle ned på låvegulvet først.
Og så må du falle oppå meg.
Og hvis du ikke faller mykt, er du ferdig.
Mühlbeck er død, og ingen kjenner til rubinens hemmelighet.
Men han kunne jo skrive.
Han kunne ha skrevet det opp.
Hvordan en lager rubinglass. - Har du noen gang skrevet noe?
Men snakke kunne han jo, Mühlbeck.
Min Gud.
Det var det andre glasset.
Og denne prakt blir nå utryddet fra verden.
Hva skal nå beskytte meg mot det frie verdensaltets makter?
Det tør du ikke.
Jo, det gjør jeg så visst.
Har du sett Adalbert, far?
Paulin?
Ligger du naken i senga nå igjen? Se å kle på deg.
Glasset har en skjør sjel. Det er uten flekker.
Skåret er synden. Etter syndefallet fins det ingen klang mer.
Amen.
Kommer fremtiden til å se fabrikkenes undergang som nødvendig...
på samme måte som vi ser borgerne som en nødvendig forandring?
Folk sier at Hias har sett-
hvordan brenneslene vil stikke ut av glassfabrikken.
Det sies at hyllebuskene kommer til å lengte etter menneskers selskap.
Rubinen må redde oss.
La Mühlbecks hus rive og let etter hemmeligheten i alle sprekker.
Man graver tre fot ned i jorden der huset hans stod.
Mühlbeck kan jo ha begravet sin hemmelighet.
Hent hit den grønne sofaen fra Paris som han ga sin mor Anamirl.
Stjernenes uorden gir meg hodepine.
Hatten.
Stokken.
Den nådige herren ønsker ingen frokost nå.
Ludmilla skal ha utslått hår i dag. - Ja, hun skal ha håret utslått.
En gunst overfor tjenestepiken.
Hvorfor skriker du så? Maria og Josef.
Far. Glassmaker Gigl sier at han har løst rubinens gåte.
Det ville vært en fin dag å stå opp.
Nei. Jeg blir sittende i lenestolen min.
Det føles som om ryggraden holder på å falle sammen.
Ryggraden din er ikke råtten. Ryggraden din er ikke råtten.
Du kommer ikke til å falle sammen som en steinhaug.
I tolv år har du sittet i den stolen. Tolv år.
Ja.
I tolv år har jeg vist deg skoene dine. I tolv år.
Greit.
Noen får bære deg ut. Som alltid.
Er det virkelig rubinglass? - Ja.
Er det virkelig rubinglass?
Skal det der være rubinglass?
Vi henter en annen.
Nei.
Jeg vet ikke om jeg skal gå herfra. Der nede i byen har alle blitt gale.
Hytteherren vil ha laget en ny ovn, men ovnsmakerne kommer ikke.
Jeg ser hvordan det plutselig flyter en ild i bekken.
Og vinden driver ilden fremover.
Jeg ser hvordan trærne brenner som fyrstikker.
Jeg ser mange mennesker løpe opp på en bakketopp.
Når de står der oppe og hiver etter pusten, forvandles de til stein.
De står ved siden av hverandre. En helt forsteinet skog.
Så blir det mørkt og stille.
Og jeg ser hvordan alt der nede er ødelagt.
Det fins ingen mennesker eller hus igjen Bare flere murrester.
Og så ser jeg hvordan noen løper langs Waldhausstrasse-
med en brennende gren i hånda og skriker:
"Er jeg virkelig den siste? Er jeg virkelig den eneste igjen?"
Adalbert.
Send bud etter gjeteren Hias. Han må komme hit og se rubinens hemmelighet.
Om vi må, tar vi den døde Mühlbeck opp av graven, -
slik at Hias kan lese hans tanker.
Merkelig. En by av glass.
Og det lever mennesker der. Hvordan kan mennesker leve i glasshus?
Og her er kirken. I kirken bor det dyr.
Alle mulige slags dyr: Harer, høns, rådyr, -
fugler, kyr... Men det fins ingen mennesker i kirken.
Gatene er folketomme. Alt er dekket av snø.
Ludmilla. La det ligge. Det er ikke det eneste som går i stykker i dag.
Gå ut av herskapshuset.
Herren kan gli og bli sittende i ditt ansikt.
Hvorfor gråter du?
Det er bedre at tjenestefolket ber om at vi finner rubinens lov.
Mye kommer til å hende. Hias står utenfor.
Er han allerede her?
Visste han det alt? Var det ikke nødvendig med en budbringer?
Herren bør sende en jeger slik at han brenner bjørnen.
Oksene er redde.
Sam og jeg kan ikke love at han ikke slår noen okser-
eller at de andre løper derfra.
På bjørnens dag løper en okse helt til Mainz.
Mühlbeck er død.
Han tok hemmeligheten med seg.
Men du skal se rubinens tilgift. Mühlbeck har sviktet oss.
Jeg vet ikke hva som er tilgiften. - For ti gullmynter vet han det.
Da vet han det for tusen.
Vil du at vårt folk må spise havrebrød som de får hodepine av?
Røp hemmeligheten slik at vi kan lage rubinglass.
Da kan han bli hyttemester. Jeg bærer en møllestein til Trier.
Jeg er her bare på grunn av jegeren. - Jeg vil ha tilbake rubinen.
Jeg vil ha det røde glasset, forstår han det?
Et glass for å fange opp mitt blod. Ellers renner det bort.
Solen gjør vondt.
Han får aldri se solen igjen. Rottene skal bite ham i ørelappene.
Wudy er død. Det er den døde. - Nei, det var Ascherl som døde.
Hias sa at den første, den underste, faller først.
Og se. Den andre har falt over ham. Han landet mykt.
Wudy har overlevd. Hjelp meg. - Vi må få dem fra hverandre.
Den som armen faller ned først på, er den døde.
Jøsses. - Man banner ikke en død opp i fjeset.
De der borte. Ta dem. Bit dem. Gå bort til dem.
Så ja. Nå vet vi det.
Det som Hias spår, det skjer.
Her er jeg nå. - Jøss, Toni.
Mühlbeck, hyttemesteren vår, ble begravet for to uker siden.
Nå vet de verken ut eller inn.
Hias spådde det. - Da vet du det om rubinen?
Det med rubinglasset er herrens sykdom.
Rubinglass.
Sofaen er kommet. - Bær den inn.
Bær den inn.
Jeg er henrykt over dette brevet. - Gi meg papirkniven, Adalbert.
Vi vil lese denne meddelelsen. Kan han tyde den?
Når man får et brev uten papir...
slik at bokstavene ligger fremme...
da bør man begynne å tenke etter.
Skal du gå ut i skogen igjen?
Vent. Jeg trenger det ikke.
Jeg går først herfra når snøen har falt.
Da heller jeg det tilbake i kistene senere.
Din mann er død.
De har båret bort sofaen din.
Der satt han alltid.
Når natten faller på, dør menneskene.
Om dagen regner det mye.
Og likevel har vi tørke.
Han får spise her fordi han beskriver rubinen så vakkert. Snakk.
Jeg får aldri nok av å høre om den.
Rubinens land.
Mitt land.
Og alle mennesker... danser i det røde skinnet.
De lever i det.
Deres blod. Deres liv. Alt er i glasset.
I det røde. I fargen.
Dette landet... er det eneste.
Alt er i dette landet, og alt er rubin.
Deres bønn har bevirket et under.
I en time har jeg visst noe som jeg aldri har visst før.
Jeg kan selge min hemmelighet til alle glasshytter.
Knus så mye du kan.
Jeg skal kaste tre vidjekurver med rubinglass mot sjøklippen-
slik at sjøen farges rød.
Har han oppfattet det, Adalbert?
Sjøen farges rød. Ja visst.
Allerede i dag skal glasset i sjøen. Man tar av alle glassene i magasinet.
Og en ting til.
Allerede i dag skal man stappe gress i sofaen og sy sammen stoffet.
Anamirl skal ha tilbake sofaen og ti gullmynter som kompensasjon.
Hils henne og si at jeg ikke lenger vil at Mühlbeck skal havne i helvete.
Jeg ønsker at han skal bli omgitt av en engleskare.
Nå vet jeg det.
Her er det.
Der.
Og her inne også.
Og her.
Vi alle...
Jeg har allerede sendt bud etter ovnsmakerne fra Plössberg.
Fruen blir forundret når hun kommer tilbake fra reisen.
Da er det ingenting igjen å se. - Han er splitter gal.
Fruen går ut av vogna og faller i søla fordi ingen tar imot henne.
Og du er på et skip og spyr. - ar det noe mer?
Blir vi invitert på øl i dag? - Ja.
Herren har mistet forstanden. - En djevel har vært i hyttene.
Han har sendt ti menn ut i skogen med glasset i kurver.
Men de er ikke så dumme at de kaster det dyrebare glasset i sjøen.
De smugler det over grensen og selger det der.
Gå vekk herfra før han vil deg noe.
Gjør deg vakker, Ludmilla. Herren vil treffe deg.
Jeg skal ordne med musikk.
I hestehagen sitter det straks noen som kan spille dreielire.
Til dreielire må jeg synge. - På kneipa sitter Toni med harpen.
Be ham komme hit. Han vil ikke angre på det.
Så, Anamirl. Nå kan du sitte mykt igjen.
Natten tar seg god tid. I dag kommer den langsomt.
Den kryper inn, og folk trykker seg sammen med dyrene i stallen.
I glasshyttene kjemper de mot frykten. Men de vet det er forgjeves.
Jeg har sagt det til dem: I natt brenner hyttene.
Men som i søvne går de sin ulykke i møte med åpne øyne.
Ja, og så?
Da starter den lille en krig, og den store over vannet avslutter den.
Da er ikke engang to hundre gullmynter nok til å kjøpe et brød.
Da kommer en streng herre.
Han trekker skjorten over hodet på menneskene, huden likeså.
Etter krigen kan man tro at det blir ro. Men det blir det ikke.
Sett i gang og drikk, da.
Jeg savner Ascherl. - Ja, du burde ikke ha knust ham.
Jeg savner Ascherl.
Ascherl må komme i dag. - Da må du gå ut til ham.
Han kan aldri mer komme inn hit.
Hent Ascherl.
Jeg tror på alt du sier, men ikke på det der.
Det er din sak. Jeg sier bare det jeg sier.
Om det inntreffer, vet jeg ikke.
Og så?
Bøndene kommer til å kle seg som byfolk.
Og byfolkene blir som apene.
Kvinnene går kledd i bukser og støvler.
Bøndene står i gjødselhaugen med rene støvler.
Bøndene spiser kaker og diskuterer politikk.
Har han blitt skrullete?
Og hvem spiller opp til dans? - Ja, for det paret spiller jeg.
Slutt. - Fortsett å spille.
Alle slåss. I hvert hus utkjempes en krig.
Intet menneske vil like sin neste.
De rike og fornemme blir myrdet.
Den som har fine hender, blir slått i hjel.
Bøndene bygger høye gjerder rundt sine hus.
De skyter på byfolkene gjennom vinduet.
Byfolkene ber om å få slite, men de blir drept likevel.
Intet menneske vil like sin neste.
Om to sitter på en benk og den ene ber den andre flytte seg litt, -
og den andre ikke gjør det, blir det hans død.
Da er det på tide å fjerne alle benker.
Hun er snart blitt kald. Da går hun ikke lenger i stykker.
Det er den rene blandingen.
Hva skal man nå med fabrikker?
Man kan ikke lenger skjelne mellom sommer og vinter.
Alle får et annet hode, og skogen blir glissen som tiggerens frakk.
De små blir store igjen.
Når russerne kommer i sine røde jakker, løp så fort du kan.
Se til å få med deg et helt brød.
Den som får med seg tre brød og mister ett, får ikke bøye seg ned.
Selv om du mister det andre brødet, skal du la det ligge.
Det haster. Du klarer deg med ett brød. Det tar ikke lang tid.
De få som overlever, må være steinharde.
Menneskene blir syke, men ingen kan hjelpe dem.
De som overlever går sammen og hilser hverandre som brødre og søstre.
Ta av deg alt, så vi ser noe.
Hyttene brenner! Det brenner!
Hyttene brenner
Glasshyttene brenner
Når det brenner, vil jeg se på. Hvor er skoene mine?
Skoene mine.
Det har ikke brent på tolv år. Tolv år.
Og nå er skoene mine forsvunnet. Skoene mine er borte.
Menneskene innretter seg som om de ikke ville bort fra sin verden.
Men om natten bryter den store verdensopprydningen løs.
Om morgenen kommer en stor fugl og skiter i havet.
Havet blir høyt som et hus og begynner å koke.
Jorden vakler, og en stor øy går nesten under.
Den store byen med jerntårnet brenner.
Folket selv har satt byen i brann. Byen jevnes med jorden.
I Italia blir de geistlige herrene drept, og kirkene styrter sammen.
Paven sitter i en celle.
På sin flukt vigsler han en geit til biskop.
Folket sulter. Det tre dager lange mørket kommer stadig nærmere.
Der det svarte skrinet faller, oppstår et grønt og et gult støv.
Været kommer til å endre seg.
Det vil bli dyrket vin her, og det vil finnes en frukt jeg ikke kjenner.
Ludmilla.
Ludmilla ligger død på herrens kontor.
Og harpespilleren spiller den ene sangen etter den andre.
Ludmilla.
Bli der. - Her har vi Hias som har bragt ulykken over oss.
Jeg har bare forutsett den. - Han har djevleøyne. Et ondt blikk.
Jeg ser ingenting lenger.
Det er så mørkt. Jeg må kunne se noe igjen.
Jeg må ut i skogen igjen.
Jeg vil se skogen igjen.
Vil du ikke se noen mennesker?
Jeg liker deg. Du har et hjerte av glass.
Så. Og nå en bjørnestek.
Om natten ser han ut over skogen og ser ikke et eneste lys.
I halvmørket ser han en enebærbusk.
Han løper fram for å se om det er et menneske. Så få er igjen.
I skogen galer hanene, men menneskene er borte.
Nå kom jeg på noe. Jeg ser det igjen.
En kusk stanser og stiger ned fra vognen.
Han slår med piskeskafet i bakken og sier:
"Her har en gang byen Straubing stått."
Og nå ser jeg igjen klippeøya.
Nå ser jeg den klart og tydelig.
Langt ute i havet ligger en klippeøy, og én til, som er mindre.
De ligger helt i utkanten av den bebodde verden.
På den ene øya har noen glemte mennesker bodd i et par århundrer.
Og ettersom de bor så nær utkanten av den bebodde verden, -
- har de ennå ikke fått vite at jorden er rund.
De holder fast ved troen på at jorden er flat-
- og at havet langt ute ender i en gapende avgrunn.
Jeg ser en mann som står oppe på en klippe.
I årevis står han alene og stirrer ut over havet.
Dag etter dag. Alltid på samme sted.
Han er den første som tviler.
Etter flere år stiller ytterligere tre menn seg ved siden av ham.
I flere år står de sammen på klippen og stirrer ut over havet.
Så en dag bestemmer de seg for å våge det aller siste.
De vil reise til verdens grense for å se om det fins en avgrunn der.
De tar avskjed til tonene av musikk.
Så drar de. Patetisk og meningsløst.
I en altfor liten båt.
Det så det kanskje som et tegn på håp-
at fuglene fulgte etter dem ut på det åpne havet.
Norske tekster: Berthe Trætteberg